Hilario.
Pappa.
Sotero. Min gode vän.
Hur står det till?
Bjuder du på nåt att dricka?
Så roligt att se en by som den här.
Santos.
Det är så mycket oro och så många omvälvningar i världen.
Folk är inte längre nöjda med vad de har.
Kvinnornas kläder? Skamlösa.
Cigarr.
Se här. Religion.
Den sanna religionen är något som hör till det förgangna.
Förra månaden var vi i San Juan - en rik stad. Sitt ner.
En rik stad, rikt välsignad av Gud.
Stor kyrka.
Inte som här - liten kyrka med präst två gånger om året. Stor kyrka.
Där väntar man sig väl guldljusstakar och en välfylld kollektbössa?
Vet du vad vi hittade?
Mässingsljusstakar, och nästan ingenting i kollektbössan.
Men vi tog det i alla fall.
Vi vet att vi tog det i alla fall.
Jag försöker bara visa honom hur lite religionen betyder för vissa idag.
Det kan jag se själv.
Bry dig inte om det, du.
Tänk om du hade min börda att bära, va?
Att behöva skaffa fram mat, som en god far, åt många hungriga män.
Vapen. Ammunition.
Vet du hur mycket det kostar? Va? Va?
Nej.
Den goda jaktlyckans dagar är över.
Förr fanns det hästar, boskap, guld, frukt från träden. Inte nu längre.
Nu måste jag jaga med ett pris på mitt huvud och polisen i hälarna.
Jag kommer tillbaka.
Det räcker!
Vi tar resten när vi kommer tillbaka.
Jag älskar den här byn.
- Jag vet att ni har era problem... - Mördare. Tjuv.
Rafael.
Idiot.
Vi måste träffas snart igen.
Det är alltid roligt att höra min gode vän Soteros asikt.
Kanske när jag kommer tillbaka?
Vamonos.
Hjälp mig bära in honom.
Om han stjäl vår skörd igen,
kan vi lika gärna skära halsen av oss, så det blir slut på det här.
Lämna dalen. Det är vad vi måste.
- Och bo nån annanstans? - Ta vara hem med oss? Våra gårdar?
Vi kunde kanske gömma undan lite mat.
Från Calvera? Han tar aldrig all vår mat.
- Han lämnar oss lite så vi överlever. - Det är alltid något.
Vi kunde be honom lämna lite mer.
Nej, nej. Da blir han bara ännu argare. Jag tycker inte vi ska göra nånting.
Vi måste göra nånting.
Som Rafael? Prata inte strunt.
Vi sliter ut ryggarna på åkrarna, och ända är magarna tomma.
- Vi måste göra nånting. - Vi måste göra nånting.
Men vad?
Jag vet inte.
Vi frågar Den Gamle.
Han vet.
Kämpa.
Ni måste kämpa. Kämpa.
Med macheter och våra bara händer mot gevär?
- Ni får köpa gevär. - Köpa?
Rid till gränsen. Där finns det fullt av gevär.
Men vad ska vi få pengar ifrån?
Sälj den här.
Och allt annat ni kan samla ihop.
Även om vi hade gevär,
är vi bra på att bruka jorden, inte på att döda.
Da får ni lära er det.
Eller dö.
Hallå där. Jag har väntat på er.
Ni har gjort ett fint jobb.
- Beklagar, men det blir ingen begravning. - Va?
Graven är grävd, och den avlidne är färdig som balsameraren säger,
- men nån begravning blir det inte. - Betalade jag inte tillräckligt?
Det är inte pengarna. För 20 dollar skulle jag begrava vem som helst.
Men begravningen är inställd.
Vad är det för fel?
Jag vill ha honom begravd. Ni också. Om han kunde, skulle han själv hålla med.
- Det är så enhälligt man kan begära. - Ni har handlat som en sann kristen...
Hör ni Jag är inte ute efter beröm.
Jag är handelsresande - i damunderkläder.
Jag kommer gående, när en man plötsligt faller död.
I två timmars tid trampar folk på honom, utan att lyfta ett finger.
Jag gör vad vilken god man skulle göra.
- Hör nu, Henry... - Nej. Den här mannen måste begravas.
- Fort. Hans lukt förbättras inte precis. - Jag vet. Jag skulle om jag kunde, men
- det finns vissa som motsätter sig det. - Motsätter sig? Vad då?
- De säger att han inte hör hemma här. - Var då? På Boot Hill?
Där ligger inga andra än mördare och banditer och gamla bargäster.
Om de nånsin kände sig speciella, har de väl kommit över det nu.
De råkar vara vita, min vän.
Och gamle Sam här...
Ja, gamle Sam var indian.
Det var det värsta.
Jag visste inte att man behövde vara annat än död för att komma till Boot Hill.
- Hur länge har det varit så? - Sedan stan blev civiliserad.
Det är inte mitt fel, grabbar. Jag tycker inte om det. Nej, minsann.
Jag har alltid behandlat var och en som om han vore en framtida kund.
- I så fall får du sätta igang likvagnen. - Min kusk har stuckit.
- Har han också fördomar? - Om det gäller att få huvet avskjutet.
- Ta nån annan, då. - Ingen annan vill köra. Så är det bara.
Fan. Är det bara det som fattas, kan väl jag köra kärran.
Får jag låna det där hagelgeväret?
Det får ni så gärna.
Stopp där. Den här likvagnen kostade mig 840 dollar. Det är den enda i trakten.
- Jag ska banne mig inte få den beskjuten. - Jag betalar för alla skador.
- Det här vill jag se. - Jag också.
Aldrig förr har jag åkt på en likvagn beväpnad.
Då kör vi.
- Ny i stan? - Ja.
- Varifrån är du? - Dodge. Och du?
Tombstone. Var det nåt på gång där uppe?
- Tombstone? - Samma här. Folk har liksom stadgat sig.
- Samma sak överallt. - Indianälskare.
Ta't lugnt. Inget att fästa sig vid.
- Vi kommer dit. - Det är inte det jag oroar mig för.
Det är att komma därifrån.
Det kommer nån bakom oss till vänster.
Det tror jag inte är så farligt.
Fönstret på andra våningen. Gardinen rörde sig.
Jag sitter dåligt till. Jag låter honom sticka ut huvet.
- Blev du vald? - Nej.
Men jag blev nominerad.
Grabbar, ska ni inte ta och vända om nu och slippa en massa problem?
Snart, va?
Mottagningskommittén väntar.
Stopp.
Stanna där ni är.
Är det något på tok?
Vänd kärran och kör ner den nerför kullen.
Jag behöver sex män här uppe.
Grabbar, jag bjuder.
Jag skulle vilja bjuda er på en sup. Och er vän också.
Tack.
Varifrån är ni?
Jaha. Och vart är ni på väg?
- Tack för föreställningen. - Ingen orsak.
Det var verkligen nånting extra. Det glömmer jag inte om jag så blir 100.
- Henry, diligensen går nu. - Okej, okej.
Vänta bara tills Flora får höra det här. Hon kommer inte att tro ett ord av det.
Henry. Diligensen. Kom nu.
Behåll den här.
- Vart är du på väg? - Jag driver väl söderut, antar jag.
Och du?
Jag bara driver.
- Är det nåt på gång här? - Ja.
Handelsbodsbiträde eller dörrvakt i en av barerna, om man gillar sånt.
Ja.
Ja, vi ses.
Du, vad heter du?
Säg Vin.
- Och du? - Chris.
Ja?
Vi tror att ni är en man vi kan lita på.
- Tack så mycket. - Vi vill att ni ska hjälpa oss.
- Det finns en man, Calvera. - En tjuv. En mördare.
Han och hans män, de stjäl vår mat, och så får vi svälta.
- Inte bara det, våra kvinnor... - Vänta, vänta. Vänta ett tag.
- Om ni behöver skydd, gå till polisen. - Det har vi gjort. Två gånger.
Men de kan inte sätta vakt i en liten by i flera... vem vet hur länge?
Så de red bort igen.
Och när de gjorde det, kom Calvera tillbaka, och varje år sedan dess.
Det kommer han att göra tills nån stoppar honom.
Sitt ner.
- Vi behöver hjälp. - Vi måste köpa vapen.
Vi vet ingenting om sånt.
Kan ni köpa vapen åt oss?
Vapen är dyra och svåra att få tag på.
- Varför lejer ni inte några män? - Män?
Beskyddare. Nu för tiden är män billigare än vapen.
- Vill ni göra det? - Det skulle vara en välsignelse.
- Jag är inte så mycket för välsignelser. - Nej, nej. Vi erbjuder mer än det.
- Vi kan ge er mat varje dag. - Och vi har det här.
Vad är det?
Vi kan sälja det och få guld.
Det är allt vi äger.
Allt av värde i byn.
Jag har erbjudits mycket för att åta mig uppdrag, men aldrig allt.
Är det tillräckligt?
Ni förstår, om vi kunde driva iväg banditerna,
skulle livet vara mycket bra i vår by.
Men som det är nu, kan vi själva visserligen stå ut lite längre,
men barnen, de gråter för att de är hungriga.
Förstår ni vad det innebär när man börjar nånting sånt här?
Vi ska slåss också. Varenda en.
När Calvera kommer, då ringer vi i kyrkklockorna som varning.
Vi ska strida med gevär, om vi har såna.
Om vi inte har det, ska vi slåss med macheter, yxor, klubbor, allt.
När man väl har börjat,
måste man vara beredd på att döda och döda igen.
Och döda ännu mer - tills anledningen har försvunnit.
- Det förstår vi. - Vi har pratat om det.
Känner var och en i byn samma sak?
Var och en.
- Jag ska se vad jag kan göra för er. - Gracias. Ni förstår...
Stopp ett tag. Jag har inte sagt att jag ska göra det.
Jag ska sprida ut att ni försöker få ihop män.
Det är väl inte svårt här. Alla har ju vapen.
Javisst - lika som att ha byxor. Det är ju naturligt.
Men att få ihop bra män? Det är nånting annat.
Hur kan ni veta om de är bra?
Jag har mina sätt.
Kom in.
Det sägs att ni försöker få ihop män.
Ja, just det. Män som kan hantera en sån där.
- Det kan jag. - Fort?
- Testa mig. - Det tänker jag göra. Kom närmare.
Håll händerna så här.
Och så klappa.
Fortare.
Så fort du kan, nu.
Nu är det din tur.
Mycket ung och... och mycket stolt.
Kyrkogårdarna är fulla av pojkar som var mycket unga och mycket stolta.
Kom in.
- Inga tricks nu, Chris. - Harry. Roligt att se dig igen.
- Chris. - Vad gör du i den här hålan?
- Jag har hört att du erbjuder jobb. - Det är inget för en höjdare som du.
För mig verkar en sedel alltid lika stor som ett sängöverkast.
Det är bara fickpengar.
Tjugo dollar, mat och husrum. Sex veckors bevakning för några bönder.
Din gamla kajun. Du uttrycker dig inte så väl, men du vet alltid vad som är på gång.
Å, Harry.
Ursäktar ni?
Okej. Det där är det officiella. Men vad finns det under bordet?
- Det är bara det jag sa. - Guld? Boskap? Pengar?
- Bara vad jag sa. - Okej, okej. Du säger det när du kan.
Harry, dra inga förhastade slutsatser.
Jag sa okej. Jag kommer med.
Din kanalje.
Börja satsa.
Fem.
Åtta.
Åtta igen. Tio.
Den där karln som just kom in, han med långa benskydd.
- Jag vill bjuda honom på ett glas. - Jaha, sir.
Válgame Dios. Det där är nog en för oss. Titta vilka ärr han har i ansiktet.
Den vi vill ha är den som gav honom det där ansiktet.
Du var en snabb en att lära.
Nästa omgang.
Ingenting.
Nästa.
Herrn där borta vill bjuda på ett glas.
- Vin. - Hej.
- Jag skulle vilja bjuda på ett glas. - Whisky.
Har du nåt på gång?
Ja. Jag ska ta jobb i handelsboden.
Ägaren sa att jag skulle bli en båddare till bodknodd.
En båddare.
Om det är det du gillar, så...
Jag hörde nåt om att schåsa iväg flugor från en by, men jag vet inte vad det ger.
20 dollar.
- För en vecka? - Sex veckor. Hela jobbet.
Det är ju löjligt.
- Har du hört om nåt? - Ja.
Att schåsa iväg flugor från en liten by.
Deras by.
20 dollar?
Jag försöker få ihop män precis nu.
- Det skulle inte ens betala ammunitionen. - Det är en fattig by vi har.
Vi förstår. Ni får mycket mer i handelsboden,
och det är ett bra, fast arbete.
Japp.
Hur många har du?
Jag söker O'Reilly.
Jag vet inte vad han heter, men det är en karl här som hugger ihop till frukost.
God morgon.
Jag är vän till Harry Luck.
Han har sagt att du är pank.
Nä, det här gör jag bara för att jag är en originell miljonär!
Det gäller ett jobb för sex män att bevaka en by söder om gränsen.
Vad rör det sig om för motstand?
Trettio.
Ni har en ovanlig känsla för proportioner, mister.
Harry säger att du har varit med om värre i kriget i Travis County.
Ja, men det betalade de mig dollar 600 för.
Han sa att du redde upp det där med Salinas på en månad.
De betalade mig 800 dollar för det.
- Du är rätt så dyr. - Ja...
Det stämmer, jag kostar en del.
Vi bjuder 20 dollar.
20 dollar?
Just nu är det en hel del.
- Var kan jag nå dig? - Här.
- Jag säger att han inte kan det. - Han kan det.
- Om han säger det, ljuger han. - Inte så högt. Han kan höra dig.
Jag skiter i om han hör mig eller inte.
Jag har två månaders lön. Jag sätter allt på att han inte kan.
- Ja, jag sätter då inte emot. - Inte jag heller.
Jag sa ju precis vad han sa, och jag tror på honom.
- Ja, en av oss är en idiot. - Du kan få höga odds på vem.
Britt. Britt, vakna.
Jag talar till dig. Titta på mig.
Filene berättade vad du hade sagt. Jag säger att du har fel. Vad säger du?
Vad är det? Är du skraj? Skraj för att säga att jag har fel?
Ge signal.
Där ser du. Jag vann.
Nå, hur blev det?
Nå?
- Filene, hur blev det? - Jag vet inte. Det var väldigt nära.
Nära? Vad menar du, nära? Ni har ju ögon allihop. Ni såg vad som hände. Jag vann.
Säg det till dem. Jag vann, eller hur?
Du förlorade.
Du ljuger.
Jag sa, att du ljuger.
Jag sa att du är feg och du ljuger.
Upp med dig. Nu gör vi det på riktigt.
Upp.
Upp, sa jag.
Annars skjuter jag ner dig här och nu.
- Ge signal. - Jag vill inte inblandas.
- Ge signal. - Sluta, Wallace. Glöm det.
Låt mig vara.
Ge signal.
- Britt. - Chris.
Får jag prata med dig?
Hur gick det?
Jag hittade en man som skulle vara perfekt.
Pistol eller kniv, man kan inte få bättre. Men han var inte intresserad.
Pengarna? Räckte de inte?
Han bryr sig inte ett skit om pengar.
En man i den här branschen som inte bryr sig om pengar?
Alla är inte lika. En del bryr sig bara om pengarna.
Andra njuter bara av faran.
Och konkurrensen.
Om han är bäst både på kniv och pistol, vem tävlar han med, då?
Sig själv.
Du där.
- Jag har letat efter dig. - Vad ska det här föreställa?
De ska inte du bry dig om.
Han vet.
Klappa i händerna, sa han.
Klappa i händerna och se hur snabb du är.
Klappa i händerna.
Här kommer man till honom för att man respekterar honom,
för att man skulle vara stolt över att arbeta med honom.
Så får han en att se ut som en idiot med nån sorts jävla barnlek.
- Nu räcker det, grabben. - Ta inte i mig, hör du?
Nu ska vi se hur snabb du är, då.
Och så inga lekar, va? Inga handklappningar - inget sånt.
Bara dra.
Dra då. Dra då.
- Bondpojken. Lugna dig. - Sa du bondpojke till mig?
Bort med dig, din bondläpp.
Ni tror inte jag menar allvar, va?
Ni tror att det bara är snack, va?
Upp med dig, då.
Hör du mig?
Upp med dig och titta på mig.
Hör du inte?
Ge mig min revolver, va?
Jag beklagar vad som hände.
Låt honom sova ruset av sig.
När han vaknar, kan du ge honom hans revolver.
Och nånting att dricka.
Jag har ändrat mig.
Det sitter en man och väntar på ert rum. Han sa han var en vän till er.
Kommer du ihåg mig?
Japp.
Du behöver män för ett jobb i Mexiko.
- Det stämmer. - Hur länge?
Fyra till sex veckor.
Det kan jag nog klara. Hur mycket får man betalt?
Jag trodde du var ute efter bröderna Johnson.
Jag har hittat dem.
- Hur mycket får man betalt? - 20. Vi rider imorgon.
Jag behöver pengarna innan jag ger mig iväg.
Det räcker till hyran som jag är skyldig för två dagar.
20 dollar? Du måste bo flott.
Ja.
Jag har det flottaste hörnet i en lortig lagerlokal här bakom.
Det, och en tallrik bönor:
10 dollar per dag.
Ja, priserna brukar stiga när folk vet att man är på rymmen.
Det finns en uttorkad floddal söder om stan.
Hämta mig där.
Han skjuter bra.
Och vi är ju inte på väg till nån kyrklig syförening.
Chris.
Ja. Han har hängt på oss sen i morse.
- Har du nån aning om vem det är? - Ja. Grabben från saloonen i går kväll.
- Han accepterar inte ett nej. - Han är väl inte så klyftig.
Jag får ont i nacken av att titta efter honom.
Om du inte kan glömma honom, får du väl rida i damsadel.
Nja, han ger väl upp snart.
Det tror du?
Att rida här ute i dammet och hettan - vilket dumhuvud.
Ja. Till skillnad från oss, då.
Japp.
Undrar om vår vän där ute har nåt att äta?
- Vi kanske skulle gå över med lite? - Det är inte mat han är hungrig efter.
Da binder jag en platburk på svansen på'n. Det retar mig att inte veta var han är.
Låt honom vara. Det är ett fritt land.
Och det är hans.
Vad konstigt. Nu när han är borta saknar jag honom nästan.
Var är alla?
- Var är de, Tomas? - Luis. Asunción. Demetrio.
Emilio. Sotero. Vad är det här för ett mottagande?
Kom ut. Kom ut och välkomna dem, innan vi dör av skam.
Hilario, sluta med ditt gapande.
Ska det här vara ett välkomnande? Vad tänker de på?
Kom in. Ni måste vara törstiga.
Ni får ursäkta dem. De är bönder.
De är rädda för allt och alla.
De är rädda för regn och inget regn...
Sommaren kan bli för varm, vintern för kall.
Om suggan inte får några grisar, är bonden rädd att han ska svälta.
Om hon får för manga, är han rädd att hon ska svälta.
Ni behöver inte be om ursäkt. Vi förväntar oss inte blommor och tal.
Imorgon är det årsdagen av byns grundande.
Då blir det fest - då får ni se dem i en bättre dager.
Vem är det som ringer i klockorna?
Det är jag.
Tack, amigos, för att ni kom ut och hälsade oss välkomna.
Tack för att ni lät oss se era vackra ansikten!
Tack ska ni ha, era kycklingar.
Ni kommer springande som kycklingar.
Vi har ridit ut i obygden. Vi vågar livet för att hjälpa er.
Och ni?
Ni gömmer er för oss.
Men det är en annan sak när ni är i fara, eller hur?
När ni kan förlora er älskade skörd.
Då kommer ni springande. Va?
Ja, här är vi, mina kamrater och jag.
Och här stannar vi.
Och ni?
Bevisa för oss att ni är värda att slåss för.
Gå tillbaka till era hus nu, tillbaka till arbetet. Gå tillbaka.
Vi säger till när det är dags att slåss, och vi lär er hur ni ska göra. Gå nu.
Gå tillbaka.
Nu är vi sju.
Jag har varit i byar där flickorna inte var särskilt vackra.
På vissa platser har de rent ut sagt varit fula.
Men jag har aldrig förut varit i en by där det inte finns några alls.
Utom småflickor.
Vilket umgängesliv vi riskerar att få!
Så illa är det inte. Jag satt med ett gäng vid källan igår kväll.
Vi pratade om vilket väder det skulle bli idag, och det gjorde vi hela natten.
Sluta spela! Ta ut den andra tjuren.
Britt.
Pojken här såg tre av Calveras män. Hästarna står i ravinen.
Lee.
- Ta en levande. - Ja.
Jag ska visa dig vägen.
Rico, han vet var ravinen är.
- Ursäkta, Britt. Det var inte meningen. - Håll tyst.
Det var det bästa skott någonsin.
Det sämsta.
Jag siktade på hästen.
Calvera skickade tre män för att spionera.
De såg oss säkert.
Vad de hade fått reda på kommer att begravas med dem.
¡Válgame Dios! Om han kommer nu...
Han skulle inte ha skickat män i förväg om han var så nära att han kunde se själv.
Vi har tid att förbereda oss. Och vi har nånting mer - överraskningsmomentet.
Om han rider in utan att veta vilket mottagande vi ger honom,
så lovar jag er, att vi kan lära honom nånting om priset på majs.
Sikta,
lägg an,
tryck av.
Sikta,
lägg an,
tryck av.
Om du missar första chansen, får du kanske inte en till.
Sätt kolven hårt mot axeln. Annars händer två saker.
Ett: du slösar bort en kula. Två: du bryter armen.
Blunda med ena ögat nu. Sikta härifrån, rätt på målet.
Skjut.
På stenen?
Nej, på den där karln du ska döda.
Bueno.
Om vi bara hade mer gevär, tänk vad vi kunde göra.
- Ni ska få fler gevär. - Hur?
På samma sätt som ni fick de här. Från Calveras män.
De som spionerade på oss hade dem med sig.
Precis som de tre vise männen som kom med gåvor.
Om Calvera inte kommer nu, efter allt det här,
vilket arbete i onödan!
Det är väl en riktig räv, den där Calvera, va?
Señor, inte en räv. En ökenvarg.
Hur kom han egentligen på det där med guldgruvan?
Guldgruvan?
- Vilken guldgruva, señor? - Ja, den där i bergen.
- I våra berg? - Vi har aldrig haft nån guldgruva här.
Nja, när jag tänker rätt på det var det kanske en silvergruva.
- Vad hände med den? - Vi har ingen silvergruva heller.
- Jag menar förr i tiden. - Aldrig nån gång.
Var har du hört om det här guldet och silvret?
Okej, sätt fart, pojkar. Mer arbete, mindre prat, eller hur?
Kom då, lilla tjuren.
Om du gör nånting till mig, dödar jag dig medan du gör det.
- Nu petade du nästan ut ögat på mig. - Släpp mig. Släpp mig.
Om du biter mig, så biter jag dig.
Jag har god lust att kasta dig i vattnet.
Jag slår dig med en sten. Skär av halsen av dig.
Tyst med dig. Tyst.
- Var är de andra? Va? - Det säger jag inte.
Titta vad jag hittade.
- Vem är det? - Från vår by.
Där var de alltså. Ni gömde dem.
Så klart de gömde dem. Men hon säger inte var.
De är rädda. Hon är rädd för mig, dig, honom - allihop.
Bönder. Deras familjer har sagt att vi skulle våldta dem.
Det kanske vi gör.
Men ni behövde väl inte ta det för givet.
Fast det är ju er sak.
När du i alla fall var där ute, varför tog du inte med alla in?
Varför det? Lämna dem där ute.
Låt Calvera hitta dem. Han tar väl vara på dem.
Hämta in dem.
Visa honom vägen.
Ursäkta mig.
Kom då, lilla ängeln.
Försiktigt nu, grabben.
Försiktigt.
Så väldigt snällt av er señoritas att laga mat till oss.
- Hur smakar det? - Jättegott.
Kyckling enchiladas, carne asada och spanskt ris. Ser gott ut.
De kan verkligen laga mat. Ta för er, det finns massor.
Vet ni vad folket har ätit sen vi kom hit?
Tortillas och några bönor, det är allt.
- Gracias. - De nada.
Har du ingen äldre, tacksam syster hemma?
- No, señor. Muchas gracias. - De nada.
En, två, tre, fyra.
Tryck av.
Miguel, sa jag inte att du skulle krama av skottet? Va?
Precis som när man mjölkar en get, Miguel.
- Jag blir ju så nervös. - Ja, bli inte nervös.
Den här gången måste du krama. Krama sakta.
Okej, krama av det.
Krama.
Jag vet. Skjut inte med geväret.
Du tar geväret så här och använder det som en klubba. Okej?
Okej.
Flaco.
God kväll.
Vi har kommit för att flytta er till byn.
- Flytta mig till byn? - Alla som bor utanför.
Å, nej.
Vi kan inte skydda er här.
Ni ska få bo hos en som heter Rojas.
Rojas? Jag skulle ledas ihjäl av hans konversation.
Njaa,
- kanske nån annan då? - De är ju bönder allihop.
Bönder pratar aldrig om nåt annat än gödningsmedel och kvinnor.
Jag har aldrig delat deras entusiasm för gödningsmedel.
Vad beträffar kvinnor, slutade jag intressera mig för dem när jag fyllde 83.
Jag stannar här.
Jaha, och vad gör ni när Calvera kommer?
Vid min alder är det bara roligt med litet spänning.
Oroa er inte. Varför skulle han döda mig?
Ammunition kostar pengar.
Okej. Som ni vill.
Bekymra er mer om er själva.
Är ni beredda att ta emot honom?
Tänk om han kommer nu, da?
Det är som den där killen som föll från tionde våningen.
Vad var det med honom?
När han föll hörde folk honom säga: "Inga problem än så länge."
Inga problem än så länge.
Det första de ser är diket.
Mer vatten för grödan.
- En himla massa nya murar. - Gårdarna har rustats upp.
Du, Chris,
nätet då?
Ja, om han inte tittar efter det.
Om han kommer in här intet ont anande.
Om, broder.
Om.
Ja.
Jag borde ha förstått. När mina män inte kom tillbaka, borde jag ha förstått.
- Hur många har han lejt? - Tillräckligt.
En ny mur.
Det är massor av nya murar. Överallt.
De stänger mig inte ute.
De byggdes för att stänga dig inne.
Hörde ni? Vi har lurats in i en fälla.
Alla fyrtio. Av de här tre.
Eller är det fyra? De hade inte råd med fler.
Vi ger mängdrabatt.
Fem.
Inte ens fem kommer att ge oss så mycket problem.
Det blir inget problem alls - om ni rider vidare.
Rider vidare?
Jag drar upp i bergen över vintern. Var ska jag få mat till mina män?
Köp mat, eller börja odla.
Eller du kan kanske rentav börja arbeta.
Sju.
På nåt sätt tror jag inte ni har löst mitt problem.
Det ingår inte i vårt uppdrag.
Vi är i blybranschen, min vän.
Det är jag också. Vi är i samma bransch, eller hur?
- Bara som konkurrenter. - Varför inte som partners?
Jag kunde kanske erbjuda er att dela lika?
- Av vad? - Allt. Till sista majskornet.
Och folket i byn? Hur blir det med dem?
Det lämnar jag till er.
Kan män i vart yrke bekymra sig om sånt?
Det kan till och med vara helgerån.
Om Gud inte ville att de skulle offras, då hade han inte skapat dem till får.
- Vad säger du? - Rid vidare.
Hörde du det, Sotero?
Hörde du vad han sa?
Rid vidare.
Till mig.
Säg till honom att rida vidare, innan jag blir arg.
Honom och de andra.
För om jag ger mig av med tomma händer,
kommer alla i den här byn att få stå till svars - när jag kommer tillbaka.
- Ni kommer inte tillbaka. - Varför inte?
Ni kommer inte att ha några vapen.
Ta av dem med detsamma och släpp ner dem på marken.
Generositet - det var mitt första misstag.
Jag lät dem behålla lite extra, och så gick de iväg och lejde karlar.
Det visar att man - förr eller senare - får svara för sina goda gärningar.
Du låg ju där i säkerhet.
Jag stod ansikte mot ansikte när de kom emot mig. Tio stycken, och skrek.
- Sist du berättade det sa du det var fem. - De förökar sig som kaniner.
Tio. Tio.
- De fick sig en spark i baken. - Om de försöker igen, får de en till.
- Vi ska riva dem i stycken. - Vi ska begrava dem. Calvera med.
Nån skymt av dem?
- Nej. - Otur.
Kan du tänka dig? Jag kände honom när han var liten som en mus.
Jag har aldrig varit så skraj. Knäna var som gelé.
- Det märktes inte. - Ja, nu kommer han att lämna oss ifred.
- Tror du? - Naturligtvis.
Han håller sig borta. Det finns ju andra byar -
som inte biter ifrån sig som vi gjorde.
Señor.
Grannar, skål för våra vänner.
De gav oss vapen, stred vid vår sida, och kommer alltid att leva i våra hjärtan.
De har alltså inte givit sig iväg.
- Såg du nån mynningsflamma? - Nej.
- Jag tror det är två. - Tre.
Idioten kommer att få skallen avskjuten.
Chico. Stanna där.
- Tre? - Tre.
O'Reilly? Ser du honom?
Nej. De är för långt in bland träden.
- Chris. - Ja?
Jag ska försöka ta mig upp till de där stenarna. Jag täcker dig.
Chico, täck bakdörren.
Spring tillbaka.
Spring tillbaka. Seså.
Vad är det med er? Hör ni inte?
Ner. Håll er kvar så.
Galna ungar. Ni kan bli skjutna.
- Det kan du också. - Det är inte samma sak.
- Det här är mitt jobb. - Det är vårat jobb med.
Alla säger till oss: "Göm er. Spring tillbaka. Håll er undan."
- Men vi är inte rädda. - Han är modig. Det är sant.
Det är han också. Alla pojkar i byn är modiga.
Vi hade ett möte, och vi drog lott, och så fick vi dig.
Ni fick mig? Vad menar ni, ni fick mig?
Om du blir dödad, ska vi hämnas dig.
Och vi ska se till att det alltid finns friska blommor på din grav.
Det känns skönt i alla fall!
Jag sa ju, att han skulle tycka det var bra.
Bli inte för besvikna nu, om det inte blir som ni har tänkt er.
Det blir vi inte. Om du lever, är vi precis lika glada.
Kanske ännu gladare.
Kanske.
Ser du dem?
Nej.
Får du handsvett före en strid?
- Varje gang. - Jag har handsvett nu.
Konstigt...
Fuktiga händer,
och torr mun.
Man tycker det skulle vara tvärtom.
Blir du irriterad av att jag pratar?
Det är för att jag...
Jag är rädd, ser du.
Ja. Jag antar att du nästan önskar att du hade givit Calvera skörden, va?
Ja.
och nej -
på samma gång.
Ja - när jag tänker på vad han kan göra.
Nej - när jag kommer ihåg hur det kändes i bröstet i morse
när jag såg honom springa iväg.
Från oss.
Det,
det är en känsla som är värd att dö för.
Har du nånsin känt så?
Inte på mycket mycket länge.
Jag avundas dig.
- Vad gör du här? - Du borde inte göra det du gjorde.
- Gå tillbaka. - Du får inte ta dumma risker.
Okej, det ska jag inte. Men gå tillbaka.
- Gör det ont? - Vilket?
Nej.
Förlåt att jag gjorde det, men jag trodde...
- Du vet vad jag trodde. - Ja, ja. Jag vet.
Jag var inte rädd för dig. Det var pappa.
Han säger: "Håll dig borta från de där männen."
"De är råskinn. De är grymma."
Han har rätt. Vet du det? Han har rätt.
Men gå hem nu.
Han har fel.
Ja, gå hem i alla fall, innan han får veta att du är här.
Det vet han redan.
Han sa att han skulle ge mig stryk för att jag är så skamlös.
Men det bryr jag mig inte om.
De fick dem. De fick dem allihop.
- Vilket resultat. - Tror du de försöker igen?
Det tvivlar jag på. De tror nog att vi är kvar där ute, beredda att bita ifrån.
Har Calvera inte gett sig iväg?
Trodde du det skulle gå så lätt?
- Vad gör vi nu? - Ja, vad säger du?
- Jag? - Vi arbetar ju för er.
Vad mer kan man göra än att vänta?
- Det är Calveras drag. - Just det.
Nu måste du nog få vakterna avlösta. De måste vara trötta.
- Om du var Calvera,... - Ja?
..då skulle du väl ge dig av? Och du hade betalat hans pris.
- Ja, det skulle jag. Det är bara... - Vad da?
Att jag inte är Calvera.
Tag gevären och ammunitionsbältena och dela ut dem.
Nu ska vi gå och ställa oss på vakt.
Mat, kvinna.
De är säkert hungriga.
Det var... det var det mest fantastiska...
Här får du en ny hatt, grabben.
- Hur ser jag ut? Va? - Mycket bättre än i den gamla.
Vet du vad? De kommer säkert att hitta på en sång om dig och din hatt.
I såna här byar diktar de sanger om vad som hänt. Sen sjunger de dem i åratal.
- Tycker du det här är värt det? - Tycker inte du?
Det gäller ju bara att kunna hantera ett skjutvapen. Det är inget märkvärdigt.
Men hur kan du prata så där?
Din revolver har ju givit dig allt du har. Är det inte sant?
- Ja, är det inte sant? - Jovisst. Alltihop.
Efter en tid säger man förnamn till alla bartenders. Kanske 200.
Hotellrum som man har bott i: 500. Krogmiddagar som man ätit: 1000.
Hem: inget. Fru: ingen. Barn:
inga.
Framtidsutsikter: noll.
- Jag kanske glömde nåt? - Ja.
Platser som man fäst sig vid: inga.
Folk som har en hållhake på en: inga.
Män som man går undan för: inga.
Svalda förolämpningar:
inga.
Fiender: inga.
Inga fiender?
Levande.
Det här räknesättet passar mig.
Ja, det tyckte jag också i din ålder.
Ge det här till någon som vet hur man hanterar dem.
Ja.
Du kan väl fråga Calvera vad han har tänkt sig i natt?
Ja, om du gör det, skriver jag en sång om dig.
Andrés, Lorenzo och Felipe kom aldrig tillbaka.
Det är tre.
- Armando på torget. - Det är fyra.
Och Jorge och Memo i passet, när de fastnade i det förbannade nätet.
Malditos!
Fem och sex.
Emilio som föll över muren.
Sju.
José vid brunnen.
Åtta.
Gregorio nära brunnen.
Det är nio.
Nio.
Fortuno vid diket.
Rico på åkern, där de högg honom i bitar.
Det är 10 och 11.
Fortsätt.
Prat.
De är döda i alla fall. Glöm dem.
Vi är tillräckligt många här för att ge igen.
Hämnas våra vänner där nere.
Nej.
Det är ingen fara. Ingen fara.
Det var bara en dröm. Bara en otäck dröm.
Var inte rädd.
"Var inte rädd"?
Mina egna ord.
10 000 ganger per dag.
Señor, plåga er inte så.
En man som har varit i strid sa många gånger... Ni måste ha stort mod.
Tills en dag när modet sviker.
Man känner det.
Och så väntar man på
kulan som är snabbare än ens egen.
- Señor, säg inte så. - Och allt man säger för att lura sig.
Inga fiender -
levande.
Jag har tappat räkningen på mina fiender.
- Men ni är med vänner nu. - Ja.
Den sista och största dumheten:
att komma hit och gömma sig.
Desertören som gömmer sig mitt på slagfältet.
En.
Det fanns en tid da jag hade fått alla tre.
Vi vet vad rädsla är.
Vi lever med det hela livet.
Det är bara de döda som inte är rädda.
Rico.
Un momentito, mama.
I tio minuter låtsas vi att vi sover och sen kommer vi tillbaka på post igen.
- Okej, Bernardo? - Ja, men inte du, Juan.
Du är för liten. Kom.
Bernardo O'Reilly.
Du har blivit adopterad.
Ja, det är mitt riktiga namn.
Mexikanare på en sida, irländare på en, och så jag i mitten.
Titta noga nu. Nu börjar jag.
Ser ni? Alla tre rättvända.
- Kan du göra om det? - Så klart. Det är enkelt.
Ska vi slå vad helt vänskapligt? Ett litet vad?
- Vi har ju inga pengar. - Det behöver inte vara pengar.
Det som ni har gömt undan, grävt ner där Calvera inte kan hitta det.
- Till exempel juveler. - Juveler?
Ja. Jag har hört att det finns en massa ädelstenar som man har grävt ur bergen.
Opaler, smaragder, safirer.
- Å, ja. Ja, det är riktigt. - Det är det ingen som förnekar.
Nå, då så.
Nej. När det är färdigt ska alla stå rättvända.
Får jag försöka igen?
Och de där ädelstenarna... Var hittade man dem?
Som ni sa, señor, i bergen.
- Var i bergen? - Det kan jag inte säga.
Så. Nu blev det rätt.
Bry dig inte om det. Varför kan du inte säga det?
För att jag aldrig har hittat några ädelstenar.
Vänta. Menar ni aztekiska skatter som gömdes i bergen när spanjorerna kom?
Det är precis vad jag menar. Aztekiska skatter. Har ni hittat några?
Jag önskar att vi hade det. Då skulle jag inte sitta här.
Jag skulle bo i en stor stad, i ett slott.
Men varför stryker Calvera omkring här då?
Calvera... honom har vi sett det sista av. Han är borta i morgon.
Nej, det är han inte.
- Han tänker inte ge sig iväg. - Varför säger du det?
Calvera oroar sig inte för mat till vintern.
Han oroar sig för att hans män inte har ätit på tre dar.
Priset på majs stiger.
- De svälter. - Hur vet du det?
- De svälter och har inga pengar. - Hur vet du det?
Jag har varit där uppe.
Ja, då måste vi göra oss beredda att ta emot dem.
- För de måste vinna eller dö. - Válgame Dios om de vinner.
- De vinner inte. - Är du Gud, eftersom du låter så säker?
Vi är omringade. Underlägsna i antal. Vad ska vi göra?
Fortsätta kämpa.
Vill du se oss dödade en efter en?
Det var inte det vi lejde er för.
- När man har börjat, kan man inte sluta. - Det insåg ni, jag sa det till honom.
Det bryr jag mig inte om.
Ge er iväg. Allihop. Upp på era hästar och rid iväg.
- Låt Calvera få maten. - Ge honom vad han vill ha.
- Då kommer vi i alla fall att få leva. - Tyst. Och lyssna på mig.
Nej. Det är lätt för dem att säga kämpa.
De har inga söner, inga döttrar, inga fruar.
Ge er iväg. Nu, innan det är för sent.
Är det det ni vill?
Svara mig.
Vilka vill fortsätta och vilka vill ge upp? Jag vill veta nu.
Var inte idioter. Ni gör byn till en kyrkogård.
Säg till dem att ge sig iväg. Det är det enda de kan göra.
Jag ska säga dig vad jag kan göra.
Jag kan döda den första som så mycket som knystar om att ge upp.
Den första, banne mig, honom skjuter jag huvet av.
Vi började den här kampen, och vi ska kämpa den till slut.
Med eller utan er.
Jag säger inte att vi har tagit vatten över huvet,
men vi bör diskutera igenom vad vi ska göra.
Vi måste börja handla som om vi var kloka.
Vi tänkte vi skulle avskräcka Calvera så han gav sig iväg nån annanstans.
- Vi tänkte fel. - Han har ingen annanstans.
- Han kan inte ge sig på alla. - Det har jag inte sagt.
Jag bara säger, att ibland måste man böja sig med vinden, annars bryts man.
Vill du vi ska ge oss iväg?
Ibland måste man sticka. Det blir inte sämre för byn än innan vi kom.
Du glömmer en sak. Vi har ett kontrakt.
- Inte ett sånt som håller i en domstol. - Det är just såna som man måste hålla.
En ädel tanke, men som det förhåller sig just nu.
- Jag vet inte... - Oddsen är för höga.
- Mycket för höga. - Då ger vi oss av då?
Nej.
Vi sänker oddsen.
Jag red upp i bergen, förbi vakterna,
och rätt in i deras läger.
Jag satt där, rökte en cigarett med dem, och pratade lite.
Vi, ja du vet...
Och plötsligt kom Calvera själv.
Precis bredvid mig. När jag kom tillbaka och berättade,
vilken blick jag fick från Britt - och från Chris.
De har sett en hel del i sina dar, och gjort också.
Det är inga man kan imponera på så lätt. Å, nej.
Men när de såg på mig, då visste jag att jag äntligen var en av dem.
Det är nog bäst att du också tar dig en titt på mig.
Är jag en som skulle kunna bo på ett sånt här ställe? Va?
Och gräva på åkrarna hela livet?
Jag, en bonde?
Du förstår väl vad jag säger, va?
Vart de än går - Chris, Vin, Britt, de andra -
så följer jag med dem.
Och om du tror att du skulle kunna få mig att ändra mig, glöm det.
Det vill jag att du ska förstå.
Du måste förstå att
det här
inte ger dig någonting annat än det här.
Vi ska anfalla Calvera,
kanske driva bort några av hans hästar.
Om han sedan anfaller, blir det till fots.
Jag följer med. Jag känner till varje sten.
Nej, du stannar. Du ansvarar här.
Ni kan räkna med mig.
Det vet jag.
- De kanske har anfallit byn. - Nej.
Vi skulle ha hört skott.
De har gett sig iväg.
Buenas noches.
Ni kommer att dö. Allihop.
Så där.
Om det är det ni vill.
Har vi något val?
Naturligtvis.
Sitt ner.
Så vi får prata.
Läget är ett annat nu, eller hur?
Ni undrar hur.
Era vänner, de tycker inte så mycket om er längre.
Ni tvingar dem att ta för många beslut.
Med mig är det bara ett beslut.
Gör vad jag säger.
Du är förvånad.
Min gode vän Sotero, han ordnade så att jag blev insläppt.
Förstår du?
Nå, hur som helst,
till våra affärer!
Jag skulle kunna döda er alla. Eller hur?
Ja, ni säger ju inte emot.
- I alla fall, så vill jag inte döda er. - Varför så generös?
Av praktiska skäl. Om de hör talas om det i norr.
Då kanske några av era vänner kommer hit och bråkar med mig.
Jag är en man som inte tycker om bråk.
Vi har ett talesätt här.
En tjuv som stjäl från en tjuv är förlåten i 100 år.
Okej, vad betyder det? Bara en sak. Jag förlåter er.
- Rid er väg. - Bara så där?
Bara så där...
Jag ska göra det lätt för er. Vill ni ha mat?
Ge dem mat.
Vatten? Okej. Vatten.
Hästar? Sadlade och färdiga.
Vapen?
Vapnen... revolverhölstren, tar ni av och lämnar här nu.
Vad händer med folket i byn?
Det som händer med dem, det händer ändå, om jag skjuter er först eller inte.
Bara ett litet spel, förstår du?
För att visa folket här vem det är som bestämmer.
Ni rider iväg, och sen får ni tillbaka vapnen.
Jag vet att ni inte kommer att använda vapnen mot mig.
Bara en galning skulle göra samma misstag två ganger.
Jag förstår inte hur såna som ni tog det här jobbet. Varför?
- Det undrar jag själv. - Nej, säg det. Säg det, tala om varför.
Jag kände en kille i El Paso som klädde av sig naken och hoppade in i en kaktus.
Jag frågade honom samma sak: Varför?
Och?
Han sa "Just då tyckte jag det var en bra idé."
Bra.
Ja.
Hämta era kläder och era sadelsäckar. Ta vad ni vill.
Det är era vänner här skyldiga er.
Santos, ta revolvrarna. Cirillo, gevären.
Första gången jag tog jobb som revolverman,
var det en kille som sa till mig: "Vin, du får inte engagera dig."
Det är det som är felet med dig.
Jag behöver inte nån som pratar om mina fel, just nu.
Som jag sa, det är det som är felet.
Du engagerade dig i byn och i folket.
Blir du aldrig trött på att höra dig själv prata?
Anledningen att jag förstår dig så bra
är att jag har gått i samma fälla.
Ja.
Första dan vi kom hit började jag tänka
att jag kanske skulle stoppa undan revolvern, köpa lite mark,
föda upp boskap.
Det som folk här vet om mig skulle inte tala emot mig.
Jag ville bara du skulle veta att du inte är den enda idioten i stan.
- Får vi följa med dig, Bernardo? - Nej.
- Du gillar oss, visst gör du? - Det gör jag väl.
- Och du är en av oss, visst är du? - Joda, jag är en av oss.
- Ta med oss. Snälla? - Nej.
Vi skäms över att bo här. Våra pappor är fega.
Så får ni aldrig mer säga om era pappor.
De är inte fega.
Ni tror jag är modig bara för att jag har skjutvapen.
Era pappor är mycket modigare, för de har ansvar.
För er, era bröder, era systrar och era mammor.
Det ansvaret ligger över dem som en tung sten som väger ett ton.
Det böjer och trycker ner dem, och till sist begraver det dem i marken.
Ingen säger att de måste det. De gör det för att de älskar er och vill göra det.
Jag har aldrig haft den sortens mod.
Att sköta en gård,
arbeta som ett djur, utan garantier för att det ska lyckas - det är mod.
Därför har jag aldrig börjat med nåt sånt.
Och kommer aldrig heller att göra det.
Ni klarar er mycket bättre på andra sidan gränsen.
Där kan ni stjäla boskap och råna tåg.
Det enda motstandet ni får är nån sheriff, nån marshall.
En gång rånade jag en bank i Texas.
Er regering kom efter mig med en hel armé. En hel armé.
En liten bank. Då inser man ju snart vad det betyder?
I Texas är det bara texasbor som får råna banker.
Jag visste med en gång att de skulle lura oss.
Bönder...
Bönder.
Ingen hederskänsla, ingen lojalitet - ingenting.
Det enda de bryr sig om är sina älskade skördar och dyngan de bökar i.
Jag hatar dem.
- Jag hatar dem allihop. - Det är klart att du hatar dem!
För du kommer från en by som är precis som deras.
Du är ju också bonde.
Ja.
Ja, jag är en av dem.
Men vem är det som har gjort oss till dem vi är? Va?
Män med skjutvapen.
Män som Calvera och män som ni.
Och som jag nu.
Så vad väntar du dig?
Ingen kastar mina vapen till mig och säger at mig att sticka.
Det tog mig lång tid att komma underfund om vem jag är.
Just nu hör jag hemma i den där byn, med kropp och själ.
Jag tror jag rider tillbaka dit.
Ni är galna allihop. Ingen lyfter ett finger för att hjälpa er. Tänk på oddsen.
Harry, ingen ber dig att komma med tillbaka.
Rid vidare, Harry. Det är okej.
Det kan du slå dig i backen på att jag ska.
Kom, Lee. Låt dem bli dödade om de vill det.
Rid iväg, Lee. Du är inte skyldig någon nånting.
Utom mig själv.
Ni är galna. Allihop.
Kom.
Vänta Chris, jag ska klara ut dig därifrån.
- Chris... - Ja, Harry?
Jag vill inte dö utan att veta.
Vi kom väl inte hit för att vakta majs och chilipeppar?
Det var nåt annat, visst var det?
Ja, Harry. Du hade kläm på det från början.
Jag visste det.
Vad var det?
Guld.
- Hela säckar. - Det låter underbart.
- Hur mycket? - Minst en halv miljon.
- Och min andel? - Omkring 70 000 dollar.
Det var som fan.
Förlåt lögnen.
Du kom tillbaka.
För ett sånt här ställes skull.
Varför?
En man som du?
Varför?
- Bernardo. Bernardo. - Nej. Nej, spring tillbaka. Tillbaka.
Vi... Det var inte meningen.
Det var inte meningen.
Ser ni?
Jag sa ju. Ni ser era pappor?
Vad heter jag?
- Bernardo. - Bernardo.
Det är förbannat rätt.
Ni får gärna stanna, det ska ni veta.
De skulle inte ha nåt emot om ni stannade.
- Fast de ser nog lika gärna att vi rider. - Ja. Striden är över.
Ert arbete är gjort.
För dem har varje årstid sina uppgifter.
Om det fanns en årstid för tacksamhet, skulle de visa det mer.
Vi fick vad vi hade väntat oss, gamle man.
Det är bara bönderna som har vunnit.
De är kvar för evigt.
De är som landet självt.
Ni hjälpte dem bli kvitt Calvera,
som en stark vind befriar dem från gräshoppor.
Ni är som vinden,
som drar över landet och går vidare.
Vayan con Dios.
Den gamle mannen hade rätt.
Det var bara bönderna som vann.
Vi förlorade.
Vi förlorar alltid.